# ОКОПНА МАДОННА

Радьярд Кіплінг

Rudyard Kipling

A Madonna of the Trenches

with the poem «Gipsy Vans» and V Act, 3 Scene of the unfinished play

«Gow’s Watch»

1926


Радьярд Кіплін(г)

Окопна Мадонна

з віршем «Циганські хури» і

зі сценою з незакінченої п’єси

«Вартування Гау»

1926


Переклад і коментарі

Олександра Омельченка

2023


ЦИГАНСЬКІ ХУРИ

Якщо за походженням ви не ром,

Що крадуть вдень і вночі,

Замкніть своє серце подвійним замком

І викиньте геть ключі.

Під найчорніше каміння їх заховайте,

Під батькове вогнище у ніч глуху

І з законних прав очей своїх не спускайте,

І тримайтеся правильного шляху.

Тоді можете підіймати на глум той набрід,

Що в циганських хурах повз вас проїжджають...

Бо неправильно, щоб чужинський рід

Жив так, як роми мають.


Якщо в вас тече не циганська кров,

Що вимагає і робить вас жертвами,

Задовольняйтесь тим, що є, без умов

І займайтеся лише своїми справами.

Оріть, боронуйте і кладіть в землю тук

І сійте те, що маєте сіяти,

Але ніколи не випускайте свого серця з рук

І не дайте йому завіятись.

Тоді можете на їжі нажитися, себе поборов,

Коли циганські хури повз вас проїжджають...

Бо не природньо, щоб чужинська кров

Кохала так, як роми мають


Якщо тільки у вас не циганські очі,

Що бачать все, але майже не плачуть,

Не піднімайте голову зоряної ночі,

А то зорі ті ваші сни заклопочуть.

За місяцем через шибку віконну спостерігайте

І погодою у стані її будь-якому милуйтесь,

Але під дощ опівнічний не вибігайте

І додому в ранковій росі не вертайтесь.

Тоді ви можете зщулитись і закрити очі,

Коли циганські хури повз вас проїжджають...

Бо не личить чужинським панам опівночі

Гуляти так, як роми мають.


Якщо походите ви не з циганського племені

Це все беріть до уваги з однаковим статусом:

Бережіться Судочинства і втрати Доброго Імені,

І будьте обережні, і з Місцем, і з Часом,

І з життям, щоб не втратити, у манері своїй проживаючи;

Та коли закінчиться вам відпущений строк,

Ваш Бог, і ваша дружина, і цигани співаючи

Будуть сміятися з вас і з ваших пересторог!

І гнити будете в могилі своїй там, де поховані,

Коли циганські хури повз вас проїжджають...

Бо це не підстава для чужинського племені

Вмирати так, як роми мають.


ОКОПНА МАДОННА


Яким би не був чоловік із людських синів,

Скаже своєму серцю про горніх Богів:

Вони показують, істинно, знову і знов

Дивовижні нам милості і безмежну любов.


* * * * *


«О солодке кохання, о насолода мойого життя,

Хоч дні розділили нас, втрачені без вороття,

Забрані далеко з очей і не вернуть їх навспак,

Мила моя, двічі Боги не вчинять вже так!»

Свінберн. «Les Noyades»*


Дивлячись на те, скільки неврівноважених колишніх солдатів приходило до Ложі Наставництва (доданої до «Віра і Діла» А.К. 5837)* у повоєнні роки, дивуєшся, як не було більше проблем з Братами, яких раптові зустрічі зі старими товаришами штовхали назад, у їхнє ще кровоточиве минуле. Але наш пухкенький, з торпедоподібною борідкою місцевий лікар - брат Кід, Старший Наглядач - завжди був готовий впоратися з істерикою, перш ніж вона вийде з-під контролю; і коли я досліджував Братів, невідомих або недосконало поручених з Масонського боку, я передавав йому все, що здавалося мені сумнівним. Він мав досвід роботи медичним офіцером Південно-Лондонського батальйону протягом останніх двох років війни; і, природно, часто знаходив серед відвідувачів друзів і знайомих.

Брат К.Стренвік, молодий, високий, новоспечений брат, походив з якоїсь Південно-Лондонської Ложі. Його документи і відповіді були поза підозрою, але його очі в червоній облямівці мали спантеличений блиск, що могло означати нерви. Тож я представив його насамперед Кіду, який впізнав у ньому штабного ординарця свого старого батальйону, привітав його з поверненням до строю - він був звільнений через якусь хворобу чи щось таке - і одразу ж поринув у спогади про Сомму.

- Сподіваюся, я вчинив правильно, Кіде, - сказав я, коли ми одягалися перед Ложою.*

- О, цілком. Він нагадав мені, що я тримав його під моїм наглядом в Сампу* у вісімнадцятому, коли він втратив самовладання. Він був посильним.

- Це було потрясіння? - запитав я.

- Щось на кшталт, але не те, що він хотів, щоб я думав. Ні, він не прикидався. У нього були стрибки до межі... але він грав, щоб ввести мене в оману щодо їхньої причини.... Що ж, гадаю, якби ми могли заборонити пацієнтам брехати, медицина була б занадто простою.

Я помітив, що після роботи в Ложі Кід дав йому місце за пару рядів перед нами, щоб він міг насолодитися лекцією про орієнтацію Храму царя Соломона, яка, на думку серйозного брата, була б гарною перервою між працею і чаюванням, яке ми називали «бенкетом». Навіть за допомогою тютюну це була похмура вистава. Приблизно на півдорозі Стренвік, який уже кілька хвилин метушився і смикався, підвівся, відсунув стілець, що заскреготів по мозаїчній підлозі*, і скрикнув:

- О, моя тітко! Я більше не можу цього терпіти.

Під покривом загального схвального сміху він проскочив повз нас і, спотикаючись, попрямував до дверей.

- Я так і думав! - прошепотів мені Кід. - Ходімо!

Ми наздогнали його в коридорі, де він істерично репетував і заламував руки. Кід завів його до Кімнати Тайлера*, невеличкого кабінету, де ми зберігали всілякі регалії та меблі, і зачинив двері.

- Зі мною... Зі мною все гаразд, - жалібно почав хлопець.

- Звісно, що так. - Кід відчинив маленьку шафку, як я вже бачив, до якої заглядали і раніше, змішав в градуйованій склянці пахучу сіль з водою* і, коли Стренвік випив, обережно підштовхнув його до старої софи. - Ось, - продовжив він. - Нема про що писати додому. Я бачив вас в десять разів гіршим. Думаю, це наша розмова повернула все на круги своя.

Він підчепив однією ногою стілець позаду себе, взяв руки пацієнта в свої і сів. Стілець заскрипів.

- Не треба! - заволав Стренвік. - Я не можу цього терпіти! Ніщо на світі не скрипить так, як вони! І... І коли відтане, ми... ми повинні забивати їх назад лоп-патою! Пам'ятаєте маленькі чобітки тих французів під дощатим настилом?... Що ж мені робити? Що мені з цим робити?

Хтось постукав у двері, щоб дізнатися, чи все гаразд.

- О, цілком, дякую! — сказав Кід через плече. — Але ця кімната мені знадобиться на деякий час. Потягніть штори, будь ласка.

Ми почули, як кільця завіс, що завішують перехід від ложі до банкетного залу, заклацали вздовж їхніх жердин, і звуки ніг і голосів заглушилися.

Стренвік, безсило вибльовуючи, скаржився на замерзлих мерців, які скриплять на морозі.

- Він все ще грає, - прошепотів Кід. - Це не його справжня проблема - не більше, ніж це було минулого разу.

- Але ж, - відповів я, - чоловікам такі речі дуже погано впливають на мозок. Пам'ятаєте, у жовтні...

- А цей хлопець не пам'ятає. Цікаво, що йому насправді заважає. Про що ви думаєте? - наполегливо запитав Кід.

- Французький Кінець і М'ясниковий Ряд, - пробурмотів Стренвік.

- Так, там було декілька. Але припустімо, що ми сміливо зустрінемося з Пугалом, замість того, щоб щоразу давати йому брати верх над нами. - Кід повернувся до мене з натяком в очах, що я маю підігравати йому.

- А в чому була проблема з Французьким Кінцем? - розпочав я авантюру.

- Це було трохи від Сампу, що ми сприйняли від французів. Вони жорсткі, але їх не назвеш охайними як націю. Вони облицювали окопи по обидва боки мертвяками, щоб утримати багнюку. Всі ці окопи були схожі на кашу під час відлиги. Нашим людям доводилося робити те ж саме в інших місцях; але М'ясниковий Ряд у Французькому Кінці був тим ще видовищем. На щастя, ми якраз тоді зажали виступ у Джеррі* і все виправили - тож після листопада нам не довелося використовувати М'ясниковий Ряд. Пам'ятаєте, Стренвіку?

- Боже мій, так! Коли дошки були нещільні, ви наступали на них, і вони скрипіли.

- Вони неодмінно скриплять. Як і шкіра, - сказала Кід. - Це трохи діє на нерви, але...

- Нерви? Вони справжні! Вони справжні! - Стренвік ковтнув.

- Але у вашому віці це все залишиться позаду за рік чи близько того. Я дам вам ще ковток... парегорику*, і ми спокійно змиримося з цим. Згодні?

Кід знову відкрив свою шафку і обережно накапав дозу чогось темного, що не було пахучою сіллю.

- Це заспокоїть вас за кілька хвилин, - пояснив він. - Лежіть спокійно і не розмовляйте, якщо не хочете.

Він повернувся до мене обличчям, перебираючи пальцями бороду.

- Та-ак. М'ясниковий Ряд не був принадним, - зголосився він. - Побачивши тут Стренвіка, я знову все пригадав. Кумедна річ! У нас був сержант другого взводу - як там його звали? - старий чолов’яга, який, мабуть, збрехав, як патріот, щоб потрапити на фронт у своєму віці; але він був першокласним унтер-офіцером і останньою людиною, про яку ви подумаєте, що може помилятися. У січні, у вісімнадцятому, він мав отримати двотижневу відпустку додому. Ви ж тоді були у штабі батальйону, Стренвіку, чи не так?

- Так. Я був ординарцем. Це було двадцять першого січня*, - Стренвік говорив наче з розпухлим язиком, і його очі горіли. Які б то не були ліки, вони подіяли.

- Приблизно тоді, - сказав Кід. - Ну, цей сержант, замість того, щоб вибратися з окопів, як зазвичай, і приєднатися до батальйонного штабу після того, як стемніє, і сісти на той кумедний маленький потяг до Аррасу, вирішив спершу зігрітися. Тож він залазить у бліндаж у М'ясниковому Ряду, що колись був старим французьким перев'язочним пунктом, і гріється між кількома жаровнями з чистим деревним вугіллям! На щастя, це була єдина землянка з внутрішніми дверима, що відчинялися всередину - гадаю, французька протигазова приладка - і, наскільки ми змогли розібрати, двері, мабуть, захлопнулися, поки він грівся. Так чи інакше, він не з'явився в поїзді. Одразу ж почався пошук. Ми не могли дозволити собі марнувати взводних сержантів. Ми знайшли його вранці. Він отримав добру порцію газу. Кулеметник доповів про нього, чи не так, Стренвік?

- Ні, сер. Капрал Грант з окопних мінометників.

- Так воно і було. Так, Грант - чоловік з маленьким жировиком на шиї. У всякому разі, з пам'яттю у вас все гаразд. Як звали сержанта?

- Годсоу - Джон Годсоу, - відповів Стренгвік.

- Так, саме так. Мені довелося побачити його наступного ранку - застиглого між двома жаровнями - і жодного клаптика особистих паперів при ньому. Це було єдине, що змусило мене подумати, що це міг бути не нещасний випадок.

Обличчя Стренвіка розслабилося, і він одразу ж повернувся до канцелярської манери поведінки.

- Я даю свої свідчення... на цей момент... вам, сер. Він пройшов - обігнав мене, я б сказав, - спускаючись з опор, після того, як я попередив його про відпустку. Я думав, що він піде через окоп Папуги, як зазвичай; але він, мабуть, звернув у Французький Кінець, де була стара розбомблена барикада.

- Так. Тепер пригадую. Ви були останнім, хто бачив його живим. Це було двадцять першого січня, кажете? А коли саме Діерлав і Біллінс привели вас до мене - очистити вашу голову?

Кід поклав руку на плече Стренвіка, у стилі журнальних детективів. Хлопець подивився на нього з похмурим здивуванням і пробурмотів:

- Мене привели до вас увечері двадцять четвертого січня. Але ви ж не думаєте, що це я з ним зробив?

Я не міг стримати посмішки, дивлячись на збентеження Кіда, але він оговтався.

- Тоді про що, в біса, ви думали того вечора, до того, як я зробив вам підшкірну ін'єкцію?

- Про... про те, що було у М'ясниковому Ряду. Вони продовжували переслідувати мене. Ви вже бачили мене таким раніше, сер.

- Але я знав, що це брехня. У вас і тоді мізки були погано працюючими не більше, ніж зараз. У вас щось є, але ви це приховуєте.

- Ой, ви знаєте, докторе? - заскиглив Стренвік.

- Пам'ятаєте, що ви мені сказали, коли Діерлав і Біллінс тримали вас того вечора?

- Про те, що сталося у М'ясниковому Ряду?

- О, ні! Ви наговорили мені купу всякої всячини про скрип трупів; але ви дозволили собі піти посеред цього - коли тицьнули мені ту телеграму. Що ви мали на увазі, наприклад, запитуючи, який вам сенс битися з офіцерськими звірами, якщо мертві не воскресають?*

- Я сказав «офіцерські звірі»?

- Так і сказали. Це поза Відспівування.

- Тоді, мабуть, я це чув. Власне кажучи, так і є. - Стренвік надмірно здригнувся.

- Мабуть, що так. І ще одне - той гімн, який ви вигукували, поки я вас не приспав. Щось про Милосердя і Любов. Пам'ятаєте його?

- Я спробую, - покірно відповів хлопець і почав переказувати, наскільки це було можливо: «Що б не говорила людина у своєму серці Господу, так, істинно кажу вам... Бог показав людині знову і знову дивовижну милість і... і якусь іншу любов».

Він закліпав очима і затремтів.

- Звідки ви це взяли? - наполягав Кід.

- Від Годсоу... двадцять першого січня... Ой, чи міг я визначити, що він хотів зробити? - вирвалося у нього високим, неприродним тоном. - Не більше, ніж я знав, що вона померла.

- Хто помер? - запитав Кід.

- Моя тітка Армін.

- Та, про яку прийшла телеграма у Сампу, і яку ви просили пояснити... та, про яку ви говорили зараз тут у проході, коли ви почали: «О, тітонько», а потім змінили на «О, Боже», коли я схопив вас?

- Це вона! У мене немає шансів з вами, докторе. Я не знав, що з тими жаровнями щось не так. Звідки мені було знати? Ми завжди ними користуємося. Клянуся Богом, я подумав, що він хоче погрітися перед поїздом. Я... я не знав, що дядько Джон мав намір розпочати... «прибирання».

Він розсміявся жахливо, а потім почався плач без сліз.

Кід дочекався, поки ридання та гикавка вщухнуть, і продовжив:

- А що? Годсоу був вашим дядьком?

- Ні, - відповів Стренвік, з головою поміж руками. - Тільки ми знали його відколи народилися. Тато знав його ще раніше. Він жив майже на сусідній вулиці з нами. Він, тато, мама і ... і всі інші завжди були друзями. Тому ми називали його дядьком... як це роблять діти.

- Яким він був чоловіком?

- Одним з найкращих, сер. Сержант у відставці з невеликими грошима, що залишилися йому - цілком незалежний - і дуже гордий. У них була вітальня, повна індійських експонатів, які вони з дружиною показували нам із сестрою, коли ми добре поводилися.

- Чи не застарий він був, щоб вступати в армію?

- Йому це не завадило. Він вступив у військо як сержант-інструктор з самого початку, а коли батальйон був готовий, його самого відправили туди. Він втягнув мене у свій взвод, коли я пішов... на початку сімнадцятого. Тому що мама так хотіла, напевно.

- Я й гадки не мав, що ви його так добре знали, - прокоментував Кід.

- О, для нього це не було чимось дивним. У взводі у нього не було улюбленців, але він писав мамі про мене і про всі справи. Розумієте, - Стренвік неспокійно заворушився на софі, - ми знали його все життя... жили на сусідній вулиці і все таке.... І йому було далеко за п'ятдесят. Боже мій! Боже мій! Яка клята плутанина, коли хтось такий же молодий, як я! - раптом заволав він.

Але Кід не дав йому відійти від суті.

- Він писав вашій матері про вас?

- Так. Мамині очі зіпсувалися через повітряні нальоти. Кровоносні судини лопнули від сидіння в підвалах і хвороби. Тітці доводилося читати їй листи. Тепер я думаю, що це була єдина річ, яку можна було взагалі якось назвати...

- Це та тітка, яка померла, і про яку ви отримали телеграму? - Кід вів далі.

- Так... тітонька Армін... мамина молодша сестра, і їй було ближче до п'ятдесяти, ніж до сорока. Яка плутанина! І якби мене колись запитали про це, я б заприсягнувся, що не було жодної справи, яка б її не стосувалася, про яку б усі не знали і не здогадувалися. Вона не приховувала своїх справ більше, ніж вітрини магазинів. Вона доглядала за мною і сестрою, коли це було потрібно - сильний кашель і кір - так само, як і мама. Ми носилися по її будинку, як кролики. Розумієте, дядько Армін був столяром, а потім меблярем, і ми любили гратися з цими речами. У неї не було дітей, і коли прийшла війна, вона казала, що була цьому рада. Але вона ніколи не говорила про свої почуття. Вона трималася осторонь від спілкувань, розумієте?

Він щиро дивився на нас, щоб допомогти нам зрозуміти.

- Якою вона була? - запитав Кід.

- Великою жінкою, і, гадаю, була вродливою, але, звикнувши до неї, ми двоє не помічали багато чого - за винятком, можливо, однієї речі. Мама називала її справжнім ім'ям - Белла; але ми з сестрою завжди називали її тіткою Армін. Здогадуєтесь?

- Чому?

- Ми думали, що так більше схоже на неї - як щось, що повільно рухається, в обладунках.*

- О! І вона читала ваші листи до матері, так?

- Щоразу, коли приходила пошта, вона перебігала дорогу навпроти і читала її. І... і я поручуся за це, бо це все, що було, скільки я себе пам'ятаю. Якби я завтра був повішеним, я б поручився за це! Несправедливо, що вони звалили все це на мене, бо якщо... бо якщо мертві воскресають, то що станеться зі мною і з усім, у що я вірив усе своє життя? Я хочу це знати! Я...Я...

Але Кід не збирався зупинятися.

- Сержант у своїх листах вас не видавав? - запитав він дуже спокійно.

- Не було про що писати - ми були надто зайняті - але його листи про мене були великою втіхою для мами. Я не вмію писати. Я все зберігав для своїх відпусток. У мене було чотирнадцять днів кожні півроку, а потім ще один.... Мені пощастило більше, ніж іншим.

- А коли ви поверталися додому, вони використовували вас, щоб приносити їм новини про сержанта? - запитав Кід.

- Напевно, так і було, але тоді я про це не думав. Я був зайнятий своїми власними справами... природно. Дядько Джон завжди писав мені кожну відпустку, повідомляючи, як у нього справи і чого мені очікувати після повернення, а мама просила прочитати їй. Потім, звісно, я мав прослизнути до його дружини і передати їй цю новину. А ще була юна леді, з якою я думав одружитися, якщо повернуся. Ми дійшли до того, що разом прицінювалися до речей у вітринах.

- І ви з нею не одружилися... як все закінчилося?

Хлопця знову струсануло.

- Ні! - закричав він. - Ще до того, як все закінчилося, я зрозумів, що таке справжні речі! Я ніколи не думав, що таке може бути! . . . А їй ближче до п'ятдесяти, ніж до сорока, і моїй рідній тітці! . . Але не було жодного знаку, жодного натяку від початку до кінця, тож як я міг знати? Хіба ви не розумієте? Все, що вона сказала мені після різдвяної відпустки у 18-му році, коли я прийшов попрощатися... все, що тітонька Армін сказала мені, було: «Ви скоро побачитеся з паном Годсоу?» «Як на мене, надто скоро», - кажу я. «Тоді передайте йому від мене», - каже вона, - «що я сподіваюся покінчити з моєю маленькою неприємністю до двадцять першого числа наступного місяця, і я до смерті хочу побачити його якомога швидше після цієї дати».

- Якого виду була неприємність? - Кід одразу став професіоналом.

- Здається, у неї були невеликі ущільнення в грудях. Але вона ніколи нікому не розповідала про своє тіло.

- Зрозуміло, - сказав Кід. - А вам вона сказала?

Стренвік повторив:

- «Скажіть дядькові Джону, що я сподіваюся покінчити зі своїм недоліком до двадцять першого числа, і що я до смерті хочу побачити його якнайшвидше після цієї дати». А потім вона сказала, сміючись: «Але ж у вас голова, як решето. Я запишу, а ви передасте йому, коли побачитеся з ним». Вона написала це на клаптику паперу, я поцілував її на прощання - я завжди був її улюбленцем, розумієте, - і повернувся до Сампу. Розумієте, ця річ майже не залишилася в моїй пам'яті. Але наступного разу, коли я опинився на передовій - я був посильним, розумієте, - наш взвод стояв в окопі Північний Виступ, і я приніс повідомлення для окопного міномета, за який відповідав капрал Грант. Отримавши його, він позичив кількох людей зі свого взводу, щоб вони його розвернули чи щось таке. Я віддав дядькові Джону папір тітки Армін, дав Гранту цигарку, і ми трохи погрілися над багаттям. А потім Грант каже мені: «Мені це не подобається», - і тицьнув великим пальцем на дядька Джона у виступі, який вивчав тітоньчине послання. Знаєте, сер, вам треба було поговорити з Грантом про те, як він пророкує - після того, як Ренкін застрелився з ракетниці Вері.*

- Я говорив, - сказав Кід, і пояснив мені: - У Гранта було ясновидіння - воно його збентежило! Це засмутило чоловіків. Я був радий, коли його підстрелили. Що сталося після цього, Стренвіку?

- Грант шепоче мені: «Слухайте, клятий англійцю. Він - все.» Дядько Джон стояв у виступі і наспівував гімн, який я щойно намагався вам розповісти. Раптом він став виглядати інакше - ніби поголився. Я нічого про це не знаю, але я застеріг Гранта щодо його стилю розмови, якщо його почує офіцер, а сам пішов далі. Проходячи повз дядька Джона у виступі, він кивнув і посміхнувся, що траплялося з ним нечасто, і сказав, ховаючи папір в кишеню: «Це мені підходить. Я теж за відпустку двадцять першого».

- Він вам це сказав? - запитав Кід.

- Точнісінько так само, як просто згаяти час. Звісно, я відповів, що сподіваюся, що він її отримає, і згодом повернувся до штабу. Ця річ ледь на хвилину затрималась у мене в голові. Це було одинадцятого січня - через три дні після того, як я повернувся з відпустки. Ви пам'ятаєте, сер, що першу половину місяця в районі Сампу нічого не відбувалося. Джеррі готувався до свого березневого походу, і поки він мовчав, ми не хотіли його штовхати.

- Це я пам'ятаю, - сказав Кід. - А як щодо сержанта?

- Я, мабуть, зустрічався з ним, напевно, то піднімаючись, то спускаючись протягом наступних днів, але це не закарбувалося в моїй пам'яті. Навіщо це було потрібно? А двадцять першого січня його ім'я було на відпускному папері, коли я вийшов попередити відпускників. Я, звісно, помітив це. Того самого дня Джеррі випробовував новий траншейний міномет, і перш ніж наші Важковаговики встигли прибити його, він закинув смердючку у виступ і зачистив більше дюжини. Коли я піднявся на опори, їх вже спускали вниз, і це перекрило Маленького Папугу, як і завжди. Пам'ятаєте, сер?

- Ще й як! А за напівзруйнованим будинком стояв великий кулемет, який чекав на вас, якщо ви виберетеся звідти, - сказав Кід.

- Я теж це пам'ятав. Але якраз стемніло, і туман насувався з боку Каналу*, тож я вискочив з Маленького Папуги і побіг через відкриту місцевість туди, де купою звалені ті чотири мертві Варвіки. Але туман розвернув мене, і наступне, що я пам'ятаю, це те, що я опинився в старому напівокопі по коліна, який тягнеться на захід від Маленького Папуги до Французького Кінця. Я впав туди - майже на кулеметну платформу, поруч зі старим цукровим котлом і двома скелетами зуавів. Це додало мені сил, і я пішов через Французький Кінець, по тих відсутніх дошках, до М'ясникового Ряду, де  poy-looz* по шість штук з кожного боку було покладено на дно і запхано під щити. Вони міцно замерзли, і капати перестало, а почало скрипіти.

- Вас це справді хвилювало в той час? - запитав Кід.

- Ні, - з професійним презирством відповів хлопець. - Якщо посильний починає помічати такі речі, йому краще кинути. Посеред Ряду, якраз перед старою перев'язочною, про яку ви говорили, сер, мені здалося, що щось попереду на щитах було схоже на тітоньку Армін, яка чекала біля дверей; і я подумав, що це було б справді комічно, якби вона опинилася на тому місці, де я зараз стою. За півсекунди я побачив, що навколо лише темрява, а якесь лахміття з газового екрану, що бовталося на дошці, зіграло зі мною злий жарт. Тож я піднявся на опори і попередив тамтешніх відпускників, в тому числі дядька Джона. Потім я пішов на Алею Граблів, щоб попередити хлопців на передовій. Я не поспішав, бо хотів потрапити туди, поки Джеррі трохи не затихне. Ну, потім заглянув ротний черговий... офіцер розлютився через ліхтарі на фланзі і задав їм прочухану, а я розпочав полювання на моїх відпускників по усім цим клятим усюдам. То з одним, то з другим, мабуть було пів на дев’яту, коли я повернувся до опори. Там я натрапив на дядька Джона, який зішкрябував з себе багнюку, поголений - справжній денді. Він запитав про потяг на Аррас, і я сказав, що якщо Джеррі затихне, то це може бути о десятій годині. «Добре!» - сказав він. - «Я піду з вами.» Тож ми рушили назад старим окопом, який колись проходив через Халнакер*, позаду бліндажів підтримки. Ви ж знаєте, сер.

Кід кивнув.

- Потім дядько Джон сказав мені, що побачиться з мамою і рештою через кілька днів, і запитав, чи не маю я для них якихось послань? Бог знає, що змусило мене це зробити, але я попросив його передати тітці Армін, що я ніколи не очікував побачити когось подібного до неї в нашій частині світу. І коли я йому це казав, я сміявся. Це був останній раз, коли я сміявся. «О, ви бачили її, чи не так?» - каже він, цілком природно. Тоді я розповів йому про мішки з піском і ганчірки в темряві, які зіграли трюк. «Дуже ймовірно», - каже він, зчищаючи бруд зі своїх обмоток*. На той час ми дійшли до рогу, де була стара барикада у Французькому Кінці - до того, як її розбомбили, сер. Він повертає праворуч і перелазить через неї. «Ні, дякую», - кажу я. - «Я вже був там сьогодні ввечері». Але він не звертав на мене уваги. Він намацував щось за сміттям і кістками просто всередині барикади, а коли випростався, то тримав у кожній руці по повній жаровні.

«Ходімо, Клеме», - каже він, дуже рідко називаючи мене на ім'я. «Ви ж не боїтеся, чи ні?» - каже він. - «Вона така ж коротка, і якщо Джеррі почне знову, він не буде витрачати речі тут. Він знає, що вона покинута.» «А хто тепер боїться?» - питаю я. «Я, наприклад», - каже він. - «Я не хочу, щоб мою відпустку зіпсували в останню хвилину.» Потім він обертається і каже той фрагмент, який, як ви казали, з Панахиди.

Кід чомусь повільно повторив його повністю:

- «Коли я боровся iз звiрами в Ефесi, то, з людського погляду, яка менi користь, якщо мертвi не воскресають?»

- Саме так, - сказав Стренвік. - Тож ми разом пішли вниз по Французькому Кінцю - все завмерло і затихло, окрім їхніх скрипів. Пам'ятаю, я подумав...

Його очі почали мерехтіти.

- Не думайте. Розкажіть, що сталося, - наказав Кід.

- О! Перепрошую! Він пішов далі зі своїми жаровнями, наспівуючи свій гімн, вниз по М'ясниковому Ряду. Перед самою старою перев'язочною він зупинився, поставив їх і сказав: «Де, кажете, вона була, Клеме? Я вже не так добре бачу, як раніше.»

«У своєму ліжку вдома», - кажу я. - «Спускайтеся. Страшенно холодно, і я ж не повинен йти у відпустку».

«Ну, а я , - каже він. – Я...» А потім - даю вам слово, я не впізнав голос - він трохи витягнув шию, у певній мірі, і каже: «Ах, Белла!» Він каже. «О, Белла!» «Дякую Боже!» - каже він. Несподівано! І тут я побачив - кажу вам, я побачив - саму тітоньку Армін, яка стояла біля старих дверей перев'язочної, там, де я спочатку подумав, що бачив її. Він дивився на неї, а вона на нього. Я побачив це, і моя душа перевернулася всередині мене, бо це... бо це зруйнувало все, у що я вірив. Мені не було за що схватитися, розумієте? Він дивився на неї так, ніби міг накинутись на неї, а вона дивилася на нього так само, не зводячи з нього очей. Тоді він каже: «О, Белла», - каже він, - «це, мабуть, лише другий раз, коли ми залишилися наодинці за всі ці роки». Я бачив, як вона простягала до нього руки на цьому смертельному холоді. А їй ближче до п'ятдесяти, ніж до сорока, і моя рідна тітка! Можете вважати мене завтра божевільним, але я це бачив... я бачив, як вона відповідала на його слова... Потім він схопився, щоб зняти з плеча гвинтівку. Потім він різко прибрав свою руку, кажучи: «Ні! Не спокушайте мене, Белла. У нас у всіх попереду вічність. Година чи дві нічого не змінять». Потім він бере жаровні і йде до дверей бліндажа. Він закінчив зі мною. Він обливає їх бензином, підпалює сірником і заносить всередину, розпаливши. Увесь цей час тітонька Армін стояла з простягнутими руками і поглядом, що не сходив з її обличчя! Я не знав, що таке буває чи може бути! Потім він виходить і каже: «Заходьте, моя люба»; і вона нахиляється і заходить у бліндаж з таким виразом обличчя... з таким виразом обличчя! А потім він зачиняє двері зсередини і починає їх розклинювати. Тож допоможи мені, Боже, я все це бачив і чув на власні очі і вуха!

Він повторив свою клятву кілька разів. Після довгої паузи Кід запитав його, чи пам'ятає він, що сталося далі.

- Це було трохи заплутано відтоді для мене. Я, мабуть, продовжував діяти... мені сказали, що продовжував, але... але я був... я відчував себе дуже глибоко всередині себе, як... якщо ви коли-небудь відчували таке почуття. Я взагалі був не собі. Вони розбудили мене наступного ранку, бо він не з'явився на потяг, і хтось бачив його зі мною. До обіду мене допитували усі і кожен.

Потім, здається, я зголосився добровольцем за Діерлава, у якого заболів палець на нозі, доставити повідомлення на передову. Розумієте, я мусив рухатись, бо не мав за що триматися. Поки я був нагорі, Грант повідомив мені, що знайшов дядька Джона із заклиненими дверима і мішками з піском, набитими в щілини. Цього я не чекав. Мені було достатньо стуку, коли двері розклинювались. «Як татова труна».

- Ніхто не сказав мені, що двері було заклинено, - суворо промовив Кід.

- Немає потреби очорняти ім'я небіжчика, сер.

- Що змусило Гранта піти до М'ясникового Ряду?

- Бо він помітив, що дядько Джон ще тиждень тому, як наколов вугілля і склав його за старою барикадою. Тож коли почався пошук, він побіг прямісінько туди, а коли побачив зачинені двері, то зрозумів. Він сказав мені, що витягнув мішки з піском зі щілин, просунув руку і переставив клини, перш ніж хтось прийшов. Виглядало все нормально. Ви ж самі сказали, сер, що двері, мабуть, захлопнулись.

- Отже, Грант знав, що мав на меті Годсоу? - рявкнув Кід.

- Грант знав, що Годсоу вирішив так; ніщо земне не могло допомогти чи завадити. Він так мені сказав.

- І що ви зробили потім?

- Думаю, я мав продовжувати в тому ж дусі, поки зі штабу не прийшла телеграма від мами про смерть тітоньки Армін.

- Коли померла ваша тітка?

- Вранці двадцять першого. Вранці 21-го! Це мене роздерло, розумієте? Поки я міг думати, я говорив собі, що це як ті речі, про які ви читали лекції в Аррасі, коли ми були розміщені в підвалах – «Ангели Монса»* і так далі. Але ця телеграма розірвала.

- О! Галюцинації! Я пам'ятаю. І ця телеграма розірвала? — спитав Кід.

- Так! Бачте, - він наполовину підвівся з дивана, - не залишилося жодної клятої речі, за яку я міг би вхопитися, тут чи там. Якщо мертві воскресають... а я їх бачив... чому... чому, що завгодно може статися. Хіба ви не розумієте?

Тепер він був на ногах, жорстко жестикулюючи.

- Бо я бачив її, - повторив він. - Я бачив його і її... вона мертва з самого ранку, а він вбивав себе на моїх очах, щоб продовжувати жити з нею вічно... і вона простягала свої руки для цього! Я хочу знати, де я! Послухайте, ви двоє, чому ми щогодини наражаємося на небезпеку?


- Бог його знає, - сказав Кід сам до себе.

- Може, краще покликати когось? - запропонував я. - Він за секунду вийде із себе.

- Ні, не вийде. Це останній вибрик перед тим, як це закріпиться. Я знаю, як це працює. При-віт!

Стренвік, заклавши руки за спину і примруживши очі, заговорив напруженим, надтріснутим голосом хлопчика, що декламує.

- «Двічі боги не вчинять вже так», - вигукував він знову і знову.

- І будь я проклятий, якщо це буде хоч раз зі мною! - продовжив він з раптовою божевільною люттю. - Мені байдуже, чи ми прицінювалися у вітринах... Нехай подає до суду, якщо хоче! Вона не знає, що таке справжні речі. А я знаю. Я мав нагоду їх помітити. Ні, кажу вам! Я візьму їх заміж, коли захочу, і покінчу разом з ними; але не раніше, ніж побачу цей вираз обличчя... цей вираз...Я не візьму жодної. Справжні речі - це життя і смерть. Це починається зі смерті, бачте. Вона не розуміє... Ідіть і котіться до біса, ви і ваші адвокати. Мені це набридло... ситий по горло!

Він зупинився так само раптово, як і почав, і перекошене обличчя повернулося до своїх природних нерішучих рис. Кід, тримаючи його за обидві руки, підвів його назад до софи, де він впав, наче мокрий рушник, дістав з вбудованої шафи якийсь яскравий халат і акуратно накинув на нього.

- Та-ак. Нарешті ця справжня річ, - сказав Кід. - Тепер він викине це з голови і спатиме. До речі, хто його представив?

- Може, мені піти і дізнатися? - запропонував я.

- Так, і ви можете попросити його прийти сюди. Нема ніякої потреби нам стояти тут всю ніч.

Я пішов на бенкет, який був у самому розпалі, і був перехоплений літнім, акуратним Братом з Південно-Лондонської Ложі, який пішов за мною, стурбований і вибачаючись. Кід незабаром заспокоїв його.

- У хлопчика були проблеми, - пояснив наш відвідувач. - Я дуже засмучений тим, що він повинен був здійснити свій поганий вчинок тут. Я думав, що він залишив це позаду.

- Гадаю, що розмова зі мною про старі часи повернула його в минуле, - сказала Кід. - Іноді так і буває.

- Можливо! Можливо! Але окрім цього, у Клема були ще й післявоєнні проблеми.

- Хіба він не може влаштуватися на роботу? У його віці це не повинно його обтяжувати, - бадьоро сказав Кід.

- Це не так - він забезпечений... але, - він довірливо кашлянув у суху долоню, - власне кажучи, вельмишановний сер, він... він наразі причетний до невеликого порушення обіцянки.

- А! Це зовсім інша справа, - сказав Кід.

- Так. Це його справжня проблема. Без жодної причини, розумієте. Молода леді в усіх відношеннях підходяща, і вона була б йому гарною дружиною, на мій розсуд. Але він каже, що вона не його ідеал чи щось таке. Нам неможливо зрозуміти, що у ці часи у молоді в голові, чи не так?

- Боюся, що так, - сказав Кід. - Але зараз з ним все гаразд. Він спить. Ви посидьте біля нього, а коли він прокинеться, тихенько відведіть його додому.... О, ми тут звикли до того, що чоловіки трохи засмучуються. Вам нема за що нам дякувати, брате...брате...

- Армін, - сказав старий джентльмен. - Він мій племінник через шлюб.

- Це все, що і було потрібно! - сказав Кід.

Брат Армін виглядав трохи спантеличеним. Кід поспішив пояснити:

- Як я вже казав, все, чого він зараз потребує - це бути у спокої, поки він не прокинеться.


ВАРТУВАННЯ ГАУ.

Дія V, сцена 3.


Після битви ПРИНЦЕСА зі штандартом на равеліні.*

Входить ГАУ з короною королевства.


ГАУ

Ось щира підкореність королеви.

Це від її останнього герольда... у поспіху.


ПРИНЦЕСА

Вона вже була нашою. Де та жінка?


ГАУ

Втекла зі своїм конем. Вони втекли зі сходом сонця.

Ще не пробили полудень, а ви вже безсумнівна королева.


ПРИНЦЕСА

Вами... завдяки вам. Як мені вшанувати вас?


ГАУ

Мене? Але за що?


ПРИНЦЕСА

За все-все-все... З тих пір як королівство під нами впало.

Послухайте його! «За що!»

За ваше тіло між моїми персами і її ножем,

За ваші вуста на чаші, яку вона піднесла задля моєї смерті;

За ваш єдиний плащ, що накрив мене тієї ночі в снігах,

Коли ми тримали перевал Баргі. Кожної години

З новими силами, до цієї найбільш неймовірної останньої.

«Вшануєте його?» Я вшаную... вшаную вас...

На ваш вибір.


ГАУ

Дитинко, мій зроблений уже давно.

(входить ФЕРДИНАНД, як тільки-но з коня)

А ось одна гідна честь. Вітання, Лисе!


ФЕРДИНАНД

І вам, Вартовий Псе. Цей день захватив усіх.

Ми це зробили і побачили.


ГАУ

Місто тримається?


ФЕРДИНАНД

Вірнопіддано. О, вони там п'яні від вірності.

Доброчесний настрій. Ваші бомбарди допомогли їм у цьому...

Але ось вам моє слово. Леді Френсіс...


ПРИНЦЕСА

Я залишила її хвору в місті. Ніякої шкоди. Я молюся.


ФЕРДИНАНД

Нічого з того, що вона називала шкодою.

По правді кажучи, настільки мало, що

(до Гау) мені велено сказати вам, що вона

Буде тут майже так само швидко, як і я.


ГАУ

Вона так сказала?


ФЕРДИНАНД.

Пише. Ось. (Дає йому листа)

Вчора ввечері. Це дав мені священник...

Він був із нею в її годину.


ГАУ

І що? (Читає) Так воно і є.

Вона буде тут. (До Фердинанда) А в місті все безпечно?


ФЕРДИНАНД

Наскільки ваш довгий меч і мій худий розум можуть це зробити.

Вам нема чого тут залишатися. Знову в дорогу?


ГАУ

На жаль. Цього разу, не сам... Вона буде тут.


ПРИНЦЕСА

Я тут. Ви на мене не дивилися вже деякий час.


ГАУ

Решта залежить від вас, Фердинанде...

Тоді вільний.


ПРИНЦЕСА

І до моїх послуг більше, ніж будь-коли. Я стверджую...

(Наші війни навчили мене) - будучи вашою королевою,

Тепер, стверджую, що ви повністю мій.


ГАУ

Тоді вільний... Вона буде тут! Через деякий час...


ПРИНЦЕСА

(до Фердинанда)

Він дивиться далі, не на мене.


ФЕРДИНАНД

Втома. Ми вже не такі молоді, як колись.

«Дводенна» битва...

Гідний слуга, щоб отримати трохи свободи.


ПРИНЦЕСА

Я запропонувала йому все, що він хотів би.


ФЕРНДИНАНД

Він бере те, що взяв.


(Дух ЛЕДІ ФРЕСІС з'являється перед Гау.)


ГАУ

Френсіс...


ПРИНЦЕСА

Божевільний!


ФЕРДИНАНД

Можливо, старі удари по голові. Він стикався з ними.


ГАУ

(до Духа)

Що може могила проти нас, Серденько моє,

Втіха і світло, і розум у всьому.

Видимий і невидимий - мій єдиний Боже?

Ти, був зі мною в ці безплідні, не пов'язані роки

Дрібниць, що добігають кінця! Френсіс!


ПРИНЦЕСА

Вона стара.


ФЕРДИНАНД

Це правда. За більшістю підрахунків стара.

Вони, мабуть, ведуть інші підрахунки.


ПРИНЦЕСА

Він цілує свою руку в повітрі!


ФЕРДИНАНД

Він цілує свій перстень. Так, точно, перстень.


ГАУ

Люба і найдорожча. І тепер ті самі руки.

(Вмирає.)


ПРИНЦЕСА

О, подивіться! Він непритомніє. Швидше, ви!

Зніміть з нього шлем! Допоможіть!


ФЕРДИНАНД

Непотрібно. Ніякої допомоги немає проти цієї отрути.

Він посприяв.


ПРИНЦЕСА

Своєю рукою? У цю годину? Коли я запропонувала...


ФЕРДИНАНД

Він зробив інший вибір... старий, старий вибір,

Від якого він ніколи не відступав,

І який тепер остаточно закріплений смертю.


ПРИНЦЕСА

Він відправився до... леді Френсіс, так? Навіщо?


ФЕРНДИНАНД

Тому що вона була його життям. Пробачте, друже мій.

(закриває обличчя Гау)

Бог вищий за мене у всій вірі, служінні

і пристрасті... так що я відкрию нарешті цю таємницю.

(До принцеси)

Думаєте - мріяв про вас, це для вас

Він сам відливав... для вас перепаював корону?

Ударив тут, тримав там, виправляв, ламав, будував.

Його множинні фантазії для вас?


ПРИНЦЕСА

Я думала... я думала він...


ФЕРДИНАНД

...Дивився далеко. Її бажання

Було єдиним Законом, який він знав.

Вона вибрала, щоб ваша Династія не загинула.

Тому він дозволив вашому Дому встояти.

Йому було досить одного її слова.

Він міг зробити його залізним, кам'яним чи вогненним,

Гнати нашу плоть і кров перед собою.

Як вітер соломинки. Її ігнороване обличчя

Чекає на вас в мантії чи рукавичці*.

Це Бог, якому він пішов поклонятися.


(Без звучання сурм входять герольди Принца)


І ось почалася знову робота королівської влади.

Ці від принца Баргі — чиєму мечу ви винні

Таку поміч, яку можете, він думає, заплатити...

Він рівний по крові, за статками більше, ніж рівний,

Молодий, гарний, з серцем, щоби кохати...

І дві держави на волосині. Ви з ним зустрінетесь?


ПРИНЦЕСА

Боже і моє Страждання! Нарешті я побачила Кохання.

Що задовольнить мене після цього?


КОМЕНТАРІ


Оповідання «Окопна Мадонна» вперше надруковано в канадському журналі «MacLean’s Magazine», що виходив двічі на місяць, 15 серпня 1924 року. В збірці оповідань «Дебети і кредити» воно з’явилось в оточенні вірша і фрагмента п’єси зі схожим сюжетом, коли військовий кінчає життя самогубством, щоби зустрітися з померлою коханою.

Критики відзначили, при будь-якому відношенні до оповідання, що це перша розповідь Кіплін(г)а про невроз у колишніх військових, який ми зараз називаємо ПТСР - Посттравматичний стресовий розлад, стан психічного здоров'я, що може виникнути, якщо хтось зазнає травмуючої події. Багато людей, які переживають травмуючі події, мають негативні емоції, думки та спогади.

Такою травмуючою подією для Клема Стренвіка стало не переміщення по замерзлим трупам французьких піхотинців, як він спочатку заявляв, а відкриття неземного кохання його тітки і його унтер-офіцера. Він, що ніяк не міг повірити в таке кохання людини, якій «ближче до п’ятдесяти, ніж до сорока», зрештою відмовляється від своєї обіцянки одружитися, поки не побачить такого ж погляду, який він побачив у своєї тітки. До аналогічного виводу приходить і принцеса з незакінченої п’єси, яка вигукує: «Нарешті я побачила Кохання. Що задовольнить мене після цього?»

Земне і небесне змішується в розумі персонажів оповідання, коли вони сприймають поему Алджернона Свінберна, яку наспівував перед смертю Сержант, як релігійний гімн. Професорка Нора Крук (Crook) в статті «Кіплінг і Свінберн: «Окопна Мадонна»» робить висновок:

«У «Мадонні» масонство асоціюється з якостями, які дозволяють психічно пораненим на війні знову навчитися довіряти життю, що є необхідною умовою для того, щоб вони зрештою одружилися і знову стали батьками сімей. Ложа - це будинок на півдорозі. Свінберн асоціюється з протилежним потягом – вниз, до втечі зі світу та вимирання. Тяга представлена в спокусливих термінах; інстинкт смерті маскується під перемогу над смертю. Історія розповідає про боротьбу між цими двома протилежними принципами, і, я вважаю, є однією з найкращих оповідок англійською мовою про психічні наслідки Першої Світової».


«Свінберн. «Les Noyades»» - коротка поема «Утоплення» англійського поета 19 століття Алджернона Свінберна зі збірки «Вірші і балади». В епіграфі приводиться 1 і 16 куплети. Назва поеми відноситься до епізоду Французької революції, коли в 1793 році в Нанті аристократів - чоловіків і жінок - роздягали і зв’язували попарно обличчям до обличчя, а потім кидали в річку Луара, щоб втопити. Ліричний герой поеми, закоханий в аристократку, радіє, що поєднається з нею, хоча і в смерті. Збірка викликала сенсацію, але ця поема сприймалася, як шокуюча. Професорка Крук зазначає, що поему сприймали, як таку, що «поєднує в собі садомазохізм, некрофілію, егалітаризм і богохульство з романтичним екстазом», а прізвище Свінберн вимовляли як «Свайн-борн», тобто народжений свинею.


«(доданої до «Віра і Діла» А.К. 5837)». Тобто масонська Ложа «Віра і Діла» під номером 5837 зареєстрована відповідно до «Англійської Конституції» у Великій ложі в Лондоні. Ця Ложа, яка фігурує в кількох оповіданнях Кіплін(г)а, звісно, вигадана.


«...коли ми одягалися перед Ложою». Кіплін(г), за деякими твердженнями, був масоном і тому знав ритуал і те, що мало бути одягнутим перед входом до Храму. А саме: фартухи мулярів, бо масон (правильно – мейсон) – це муляр, нарукавники і рукавиці і інші регалії, відповідно до статусу.


«...під моїм наглядом в Сампу». Вигадане містечко. В журнальній версії оповідання воно називалось Фампу – реальне селище в 7 км від Арраса, де воював Другий Ірландський батальйон. Можливо Кіплін(г) змінив назву через те, що доктор Кід, сержант Годсоу і ординарець Стренвік належали до Південно-Лондонського батальйону.


«...заскреготів по мозаїчній підлозі». Мається на увазі не мозаїка у ширшому розумінні, а традиційне для масонських лож чергування чорної і білої плитки, як на дошці для шахів.


«...завів його до Кімнати Тайлера». Якщо Ложа належить мулярам, які пішли від легендарного муляра Хірама Абіфа, хто збудував Храм Соломона, то і Охоронець Ложі теж матиме будівельну назву – Тайлер (Плиточник). Тож посада Тайлера – це посада зовнішнього або внутрішнього охоронця масонської ложі.


«...змішав в градуйованій склянці пахучу сіль з водою». Пахуча сіль (в оригіналі sal volatile) - це амонійна сіль карбонатної кислоти. Розчин вуглекислого амонію в спирті або воді, використовується як загальнозміцнюючий засіб при непритомності.


«...зажали виступ у Джеррі». Прізвисько німців.


«Я дам вам ще ковток... парегорику». Парегорик – це болезаспокійлива настоянка опіуму. Використовувалась також при лікуванні діареї.


«Це було двадцять першого січня». Дата, яку кілька разів згадують персонажі, є днем Святої Агнеси – покровительки дів. В ніч на 21 січня за поширеним повір’ям незаймані дівчата уві сні можуть побачити своїх майбутніх чоловіків, якщо правильно проведуть ритуал. Це марновірство увічнено у поемі Джона Кітса «Напередодні Святої Агнеси». Наприкінці поеми двоє коханців Кітса втікають разом на світанку Дня Святої Агнеси. Але Белла Армін, «тітонька Армін», була заміжньою, хоч і бездітною жінкою, тож Кіпліін(г) використовує слово «мадонна» у назві оповідання не в прямому значенні – Діви Марії, матері Ісуса, а в переносному значенні: жінка, яка є об’єктом кохання і поклоніння.


«...якщо мертві не воскресають?» Стренвік повторює перефразований вираз з 1-го послання Святого Павла коринф’янам: «Коли я боровся iз звiрами в Ефесi, то, з людського погляду, яка менi користь, якщо мертвi не воскресають?» (Розділ 15, вірш 32). Стренвік плутає слово «Ephesus» зі словом «officers».


«...що повільно рухається, в обладунках». Прізвище Армін (Armine) має латинське коріння від слова arma, яке у своєму першому значенні означає бойове спорядження, переважно оборонне: щит, панцир, шлем. Звідси і слово armatura, тобто озброєння.


«...застрелився з ракетниці Вері». Пістолет, з якого запускали освітлювальну ракету. Пістолет придумав адмірал Едвард В. Вері.


«...туман насувався з боку Каналу». Кіплінг не називає, який це канал, але, скоріш за все, це Канал Самбра-Уаза, який і з’єднує ці дві річки.


«... Ряду, де poy-looz». Тобто французьке «poilus» (волохаті або неголені), - прізвисько французьких рядових солдатів.


«...проходив через Халнакер». Халнакер – це дуже старовинне селище на півдні Англії. Мабуть якийсь окопний гуморист так назвав серію бліндажів. Взагалі, і це відмітив Самерсіт Мом, коли писав передмову для зібрання оповідань Кіплін(г)а, що його твори перенасичені деталями, які можуть зрозуміти тільки спеціалісти, про яких і написані ті чи інші оповідання.


«...каже він, зчищаючи бруд зі своїх обмоток». Обмотки (в оригіналі «puttie», від індійського хінді «paṭṭī», що означає «бинт») — це покриття з довгого вузького шматка тканини, який щільно намотували спірально навколо ноги від щиколотки до коліна. Їх носили як кінні, так і пішохідні солдати, зазвичай замінюючи шкіряні або матерчаті гетри.


«...читали лекції в Аррасі, коли ми були розміщені в підвалах – «Ангели Монса»». Це міфічна оповідка про те, як ангели на чолі з самим Святим Георгієм – покровителем Англії – врятували від розгрому англійські дивізії Експедиційного Корпусу у серпні 1914 року під час відступу з-під бельгійського міста Монс вглиб Франції


«...зі штандартом на равеліні». Равелін – трикутна споруда поміж двох бастіонів попереду фортечного рову.


«Її ігнороване обличчя чекає на вас в мантії чи рукавичці». Тобто Леді Френсіс була фрейліною Принцеси, на яку вона не звертала уваги.